# name
José Nicolás de Azara i la seva repercussió en l'àmbit artístic català

# metadata.dc.contributor.advisor[].value
Subirana Rebull, Rosa M. (Rosa Maria), 1948-

# metadata.dc.contributor.other[].value
Universitat de Barcelona. Departament d'Història de l'Art

# metadata.dc.description.abstract[].value
[cat] La biografia de José Nicolas de Azara mostra a un home astut en política, molt abans de ser Ambaixador Espanyol davant la Santa Seu (1784-98) i Ambaixador Plenipotenciari a París (1798-9 i 1801-03). Com a promotor cultural, especialment de les arts, contribuí amb un ampli ventall d'actuacions, des de la difusió d'una estètica basada en l'Antiguitat Clàssica fins a la protecció que exercí sobre els artistes, entre els quals es trobaven els catalans pensionats per la Junta de Comerç. La incidència d'Azara en l'àmbit artístic català fou de diferent índole, des de trametre models (guixos, emmotllats, estampes i dibuixos) a l'Escola Gratuïta de Dibuix de Barcelona a proporcionar als artistes una formació d'acord amb l'estètica que es defensava en el seu cercle cultural, alguns dels quals després es dedicaren a la docència. No obstant això, fou en el seu paper de promotor d'edicions dels clàssics i sobretot en la publicació de tractats d'estètica d'amics i col·laboradors, Anton Raphael Mengs, Francesco Milizia i Pedro José Márquez, entre altres, on veritablement es constata que Azara exercí més pes en la introducció a Catalunya del bon gust per l'Antiguitat clàssica que imperava a Roma a finals del segle XVIII. Una bellesa ideal que fou seguida i assimilada per les acadèmies europees, espanyoles i les escoles catalanes. El seu ressò estètic arribà a l'arquitectura catalana a través d'uns tractats que defensaven les construccions vitruvianes i palladianes. Influí en una èlite il·lustrada que fou denominada "milizias", per deprés afiançar-se de la mà del professor de l'Escola de Llotja i arquitecte Antoni Celles en els seus deixebles. Com a conseqüència en el segle XIX es desplegà arreu de Catalunya una arquitectura que fou denominada de Neoclassicisme tardà. Tant en l'escultura com en el gravat i la pintura el seu patrocini en la publicació de les Obras de Mengs (1780) fou fonamental. Proporcionà una sèrie de models a copiar que perpetuaren dins la seu de l'Escola de Llotja una formació acadèmica que permeté als deixebles ser uns bons artífexs, a evolucionar en el seu estil i a cercar, no sols l'Antiguitat clàssica sinó el passat català més esplendorós, els temes més adients i propis de la seva història. La renovació estilística en l'escultura tingué un primer estadi amb el pas de Juan Adán, un protegit de Azara, per terres lleidatanes (1777-81) i, després d'uns anys marcats per l'ortodòxia acadèmica, Damià Campeny tornava de Roma per proporcionar una docència oberta a noves tendències artístiques. L'orientació cap a models italians pels dos màxims responsables del gravat, Pasqual Pere Moles a Catalunya i Manuel Salvador Carmona a Madrid, condicionà el futur d'aquesta disciplina a una continuïtat en el segle XIX. Aquesta tendència es detecta en Josep Coromina, en l'Escola de Llotja, i de Blai Ametller, en la Real Academia de San Fernando per la utilització dels cànons estètics que Azara havia establert el segle anterior. L'estètica mengsiana fou evident en la pintura de Pere Pau Montaña, el màxim representant en aquesta disciplina en l'Escola de Llotja. Una tendència estilística que es perpetuà en el segle XIX sota la direcció de Francesc Rodríguez (1821), un pintor que visqué sota l'empara d'Azara. Rodríguez potencià un dogmatisme que finalment resultà beneficiós per la pintura catalana quan d'entre els deixebles de l'Escola sorgí una línia historicista que recuperava el passat. En general, a l'estudi s'observa com en totes les disciplines artístiques catalanes es palesa la recerca de l'Antiguitat clàssica i la utilització dels models recomanats per Azara. Talment, com una continuïtat estètica a Catalunya ben avançat el segle XIX, documentada per la vigència de les publicacions que Azara va promoure.

# metadata.dc.description.abstract[].value
[eng] The biography of José Nicolas de Azara shows, Plenipotentiary Minister and State Minister in Rome (1784-98) and plenipotentiary ambassador in Paris (1798-9 and 1801-03) to a cunning man in politics a lot before being a Spanish ambassador. As a cultural promoter, especially of the arts, he contributed with an extensive range of performances from the diffusion of an aesthetics based on the good taste of the Classical Antique until the protection that he exercised about the artists, among whom the Catalans were found pensioned by the "Junta de Comerç". The incidence of Azara in the Catalonian artistic area was of different nature, as to send models (moulded plasters, prints and drawings) to the "Escuela Gratuïta de Dibuix" of Barcelona to provide them to the artists, some of whom practised as teachers of the future artists. They gave a formation in accordance with the aesthetics that was defended in the Cultural circle of Azara. However, his true weight as a promoter was in the classical editions and especially in the publication of aesthetics treaties of friends and collaborators, Anton Raphael Mengs, Francesco Milizia and Pedro José Márquez, among others, with the good taste of the classical Antique that ruled in Rome at the end of the 18th century in Catalonia, an ideal beauty that was applied and assimilated by the European, Spanish academies and the Catalan schools. Teachers at the "Escola Gratuïta de Dibuix" like Pasqual Pere Moles and Josep Coromina (engraving), Pere Pau Montaña and Francesc Rodríguez (painting), Damià Campeny (sculpture), Antoni Celles (architecture), and others, perpetuated the aesthetics promoted by very advanced Azara the 19th century.

# metadata.dc.source[].value
Tesis Doctorals - Departament - Història de l'Art

# metadata.dc.title[].value
José Nicolás de Azara i la seva repercussió en l'àmbit artístic català