# name
Pere Duran Farell. Tecnocràcia i energia a Catalunya (1959-1975)

# metadata.dc.contributor.other[].value
Universitat de Barcelona. Facultat de Geografia i Història

# metadata.dc.description.abstract[].value
[cat] Prenent com a fil conductor la figura de l’enginyer i director d’empreses Pere Duran Farell, analitzem les relacions entre la tecnocràcia franquista i el sector de l’energia. Amb aportacions metodològiques (arxius inexplorats per no haver estat visitats o no haver estat consultats per contestar noves preguntes, entrevistes, diagrama i graf, anàlisi de correspondència inèdita entre Duran i López-Bravo, mapes, encreuament de dades) arribem a la conclusió que Duran era un tecnòcrata (ateses les diferents i innovadores definicions que aportem de tecnocràcia) introductor del gas natural a Espanya i cointroductor de l’energia nuclear a Catalunya. Aquestes introduccions es van fer, en bona part, gràcies a la sintonia entre la capacitat visionària de Duran, la liberalització econòmica del Règim i l’amistat de l’enginyer amb el ministre tecnòcrata i membre de l’Opus López-Bravo (la qual cosa no va excloure tensions amb altres polítics del Règim). També, gràcies a la transferència constant de tecnologia francesa i a l’aprofitament de la seva conjuntura (transferència que igualment es va procurar fer des de l’Estat espanyol a la independent república algeriana). Duran va ser un tecnòcrata modernitzador per la introducció de noves energies, i, igualment, com administrador i director d’empreses (modernització informàtica de Catalana de Gas y Electricidad, SA...); però també, mogut pel pragmatisme i el possibilisme, col·laborador eficient i actiu en objectius de la política autàrquica amb els experiments de pluja artificial i els salts hidràulics del Pallars Sobirà. La introducció del gas natural es va veure retardada per la comercialització del gas butà, que paradoxalment va ser una decisió presa per la tecnocràcia franquista. Igualment, van existir obstacles a la gestió privada d’aquesta font d’energia, per part del poder polític franquista no tecnocràtic (cessió, a Enagás, de la planta de gas natural liquat de Barcelona quan va advertir la conveniència de la implantació del gas natural). Duran mantenia, al mateix temps, una xarxa de relacions establerta de forma natural i va gaudir d’un període de màxima acumulació de poder entre 1966 i 1972 (coincidint amb l’accident de la conversió del gas ciutat a gas natural del carrer Capità Arenas de Barcelona, que posà a prova el tecnooptimisme dels enginyers). Des d’una perspectiva de gènere cal constatar la subrepresentació de les dones a l’enginyeria, el paper subaltern de les dones de l’Opus Dei i considerar l’aportació quasi diplomàtica de l’esposa de Duran, Montserrat Vall-llosera (en el context de la sinergia establerta entre la diplomàcia del gas natural de Duran, en sentit ampli, i la diplomàcia tecnocràtica franquista). Duran continua vigent en l’actualitat per: les seves proves de pluja artificial; la importància de l’energia nuclear envers la crisi climàtica; la rellevància del gas natural en el context de la guerra d’Ucraïna; l’enyorança del diàleg polític en general; el fracàs, durant la guerra de Gaza, de la diplomàcia a l’espai Euromed (àmbit ben treballat per Duran).

# metadata.dc.source[].value
Tesis Doctorals - Facultat - Geografia i Història

# metadata.dc.title[].value
Pere Duran Farell. Tecnocràcia i energia a Catalunya (1959-1975)