# name
Otra modernidad posible: La escritura en espiral de Julián Ríos (1968–2025)

# metadata.dc.contributor.other[].value
Universitat de Barcelona. Departament de Filologia Hispànica, Teoria de la Literatura i Comunicació

# metadata.dc.description.abstract[].value
[spa] El objetivo de esta investigación ha sido plantear un análisis acerca de la cuestión de la modernidad en el campo literario español contemporáneo a partir del caso del escritor gallego Julián Ríos. Para ello, hemos abarcado un periodo que iría desde 1968 —año en que Ríos da por concluida la escritura de su primer libro de cuentos, Cortejo de sombras (La novela de Tamoga)— hasta la actualidad. El caso de Ríos nos ha servido para revisar y discutir cómo ciertos discursos asociados a la idea de modernidad penetran en el espacio del llamado «tardofranquismo» y lo transforman, dando origen a toda una serie de procesos y dinámicas que se prolongan hasta el presente, momento en que la obra de Ríos ocupa un lugar problemático —un no-lugar— en el campo literario nacional. En este sentido, la trayectoria de Ríos nos ha permitido plantear un examen de la historia literaria y artística española reciente fundamentado en las discontinuidades —entre las que la escritura del gallego se erige como un caso singular—, antes que en las continuidades; impugnando, por un lado, la idea de que las diferentes tendencias de la novelística española de la democracia ya estaban prefiguradas en el franquismo; y, por otro, la concepción de que el tipo de escritura que Ríos desarrolla en el ciclo novelístico de Larva es una propuesta vanguardista, anacrónica o simplemente demodé, a la estela de James Joyce.
Uno de los propósitos de esta investigación ha sido, pues, aportar nuevos elementos para repensar esa obra que todavía hoy sigue en marcha. Con tal fin, hemos reconstruido la trayectoria vital y literaria de Ríos a través de los distintos espacios y textos que han jalonado su carrera. Al hacerlo, hemos podido comprobar cómo algunas de las propuestas que el escritor realiza durante los años ochenta y noventa, más allá de su temática y audacia formal, conectan con una tradición literaria —de la ruptura, la llamará Octavio Paz— que Ríos pondrá en valor en muchos de esos textos y que le permitirá desvincularse, al menos en parte, de un contexto nacional que él percibirá como un espacio cerrado y ensimismado: el espacio del monólogo. Desde su obra seminal, Ríos apuntará, en cambio, al gran contexto literario —del que hablará Milan Kundera—: aquel en el que encontraremos a Rabelais, Cervantes, Sterne, Fielding, Diderot, Flaubert, Mann y Joyce, entre otros —a quienes Ríos dedicará numerosas páginas en sus libros—. Un ámbito plural y dialógico que Ríos querrá recuperar para la literatura española después de varias décadas marcadas por la dictadura, pero también por la posterior consolidación del
 
mercado cultural y, con él, de toda una serie de lógicas que terminarán por imponerse en el mundo de la creación, la edición y la crítica, y que afectarán inevitablemente nuestra concepción de lo literario.
En resumen, la figura de Ríos nos ha servido de contrapunto para analizar algunas de las tendencias que desde finales de los años sesenta se han venido asentando en el campo literario español. Un conjunto de dinámicas que esta investigación examina a partir del uso que se ha hecho en él de categorías como vanguardista, experimental, moderno o posmoderno —todas ellas atribuidas en un momento u otro a la escritura de Ríos—, las cuales han servido históricamente para designar lo raro, lo ilegible y, en general, lo otro en una literatura que, a nivel crítico, ha tenido en el realismo costumbrista su grado cero. A partir de todo ello, en este trabajo doctoral —el primero que se realiza en España sobre la obra de Ríos en exclusiva—, hemos planteado que, más allá de su supuesta filiación vanguardista, experimental, moderna o posmoderna, la obra de Ríos es un ejemplo paradigmático de obra contemporánea, que permite poner en crisis tanto el uso que se ha hecho de esas categorías como la filosofía de la historia que se desprendería de ellas. A la concepción de una historia lineal y progresiva, Ríos le opondrá la de una tradición que sigue una trayectoria en espiral, marcada por los retornos y los contrastes.

# metadata.dc.description.abstract[].value
[cat] L’objectiu d’aquesta recerca ha estat plantejar una anàlisi sobre la qüestió de la modernitat en el camp literari espanyol contemporani a partir del cas de l’escriptor gallec Julián Ríos. Per a això, hem abastat un període que s’estén des de 1968 —any en què Ríos dona per acabada l’escriptura del seu primer llibre de contes, Cortejo de sombras (La novela de Tamoga)— fins a l’actualitat. El cas de Ríos ens ha servit per revisar i discutir com determinats discursos associats a la idea de modernitat penetren en l’espai del denominat
«tardofranquisme» i el transformen, donant lloc a tota una sèrie de processos i dinàmiques que arriben fins al present, moment en què l’obra de Ríos ocupa un lloc problemàtic — un no-lloc— dins del camp literari nacional. En aquest sentit, la trajectòria de Ríos ens ha permès plantejar un examen de la història literària i artística espanyola recent fonamentat en les discontinuïtats —entre les quals l’escriptura del gallec constitueix un cas singular—més que no pas en les continuïtats; impugnant la idea que les diferents tendències de la novel·lística espanyola de la democràcia ja estaven prefigurades en el franquisme; i la concepció que el tipus d’escriptura que Ríos desenvolupa en el cicle novel·lístic de Larva és una proposta avantguardista, anacrònica o simplement démodée, a l’ombra de James Joyce.
Un dels objectius d’aquesta recerca ha estat, doncs, aportar nous elements per repensar aquesta obra que encara avui continua en marxa. Amb aquest fi, hem reconstruït la trajectòria vital i literària de Ríos a través dels diversos espais i textos que han marcat la seva carrera. En fer-ho, hem pogut comprovar com algunes de les propostes que l’escriptor formula durant els anys vuitanta i noranta, més enllà de la seva temàtica i audàcia formal, connecten amb una tradició literària —de la ruptura, com l’anomenarà Octavio Paz— que Ríos reivindicarà en molts d’aquests textos i que li permetrà desvincular-se, almenys en part, d’un context nacional que ell percebrà com un espai tancat i entotsolat: l’espai del monòleg. Des de la seva obra seminal, Ríos assenyalarà, en canvi, cap al gran context literari —del qual parlarà Milan Kundera—: aquell en què trobem Rabelais, Cervantes, Sterne, Fielding, Diderot, Flaubert, Mann i Joyce, entre d’altres —als quals Ríos dedicarà nombroses pàgines en els seus llibres—. Un àmbit plural i dialògic que Ríos voldrà recuperar per a la literatura espanyola després de diverses dècades marcades per la dictadura, però també per la posterior consolidació del mercat cultural i, amb ell, de tota una sèrie de lògiques que acabaran per imposar-se en el món de la creació, l’edició i la crítica, i que afectaran inevitablement la nostra concepció d’allò literari.
En resum, la figura de Ríos ens ha servit de contrapunt per analitzar algunes de les tendències que, des de finals dels anys seixanta, s’han anat consolidant en el camp literari espanyol. Aquesta recerca examina aquest conjunt de dinàmiques a partir de l’ús que s’ha fet de categories com avantguardista, experimental, modern o postmodern — totes elles atribuïdes en un moment o altre a l’escriptura de Ríos—, les quals han servit històricament per designar allò estrany, allò il·legible i, en general, allò altre en una literatura que, a nivell crític, ha tingut en el realisme costumista el seu grau zero. A partir de tot això, en aquest treball doctoral —el primer que es realitza a Espanya dedicat en exclusiva a l’obra de Ríos—, hem plantejat que, més enllà de la seva suposada filiació avantguardista, experimental, moderna o postmoderna, l’obra de Ríos és un exemple paradigmàtic d’obra contemporània, que permet qüestionar tant l’ús que s’ha fet d’aquestes categories com la filosofia de la història que se’n desprendria. A la concepció d’una història lineal i progressiva, Ríos hi oposarà la d’una tradició que segueix una trajectòria en espiral, marcada pels retorns i els contrastos.

# metadata.dc.description.abstract[].value
[eng] The aim of this research has been to provide an analysis of the question of modernity in the contemporary Spanish literary field through the case of the Galician writer Julián Ríos. To this end, we have covered a period ranging from 1968—when Ríos completed the writing of his first book of short stories, Procession of Shadows: The Novel of Tamoga—to the present. The case of Ríos has allowed us to review and discuss how certain discourses associated with the idea of modernity penetrated the cultural space of so-called “late Francoism” and transformed it, giving rise to a series of processes and dynamics that extend to the present, a moment in which Ríos’s work occupies a problematic position—a non-place—within the national literary field. In this regard, Ríos’s trajectory has enabled us to undertake an examination of recent Spanish literary and artistic history grounded in discontinuities—among which the Galician writer’s work stands as a singular case—rather than in continuities; challenging, on the one hand, the notion that the different trends of Spanish fiction during democracy were already prefigured under Francoism, and, on the other, the view that the type of writing Ríos develops in the Larva cycle is merely a vanguardist, anachronistic, or simply passé proposal, in the wake of James Joyce.
One of the purposes of this research has thus been to provide new elements for rethinking this body of work, which remains ongoing today. To this end, we have reconstructed Ríos’s literary and biographical trajectory through the various spaces and texts that have punctuated his career. In doing so, we have observed how some of the proposals advanced by the writer during the 1980s and 1990s, beyond their subject matter and formal audacity, connect with a literary tradition—of rupture, as Octavio Paz would call it—that Ríos highlights in many of his texts and that enables him to detach himself, at least partially, from a national context he perceives as closed and self-absorbed: the space of monologue. From his seminal work onward, however, Ríos points toward the larger literary context—of which Milan Kundera speaks—where we find Rabelais, Cervantes, Sterne, Fielding, Diderot, Flaubert, Mann, and Joyce, among others—to whom Ríos devotes numerous pages in his books. This plural and dialogical sphere is what Ríos seeks to recover for Spanish literature after several decades marked by dictatorship but also by the subsequent consolidation of the cultural market and, with it, a series of logics that have come to dominate creation, publishing, and criticism, inevitably shaping our conception of the literary.
In sum, the figure of Ríos has served as a counterpoint for analyzing some of the tendencies that, since the late 1960s, have taken root in the Spanish literary field. This research examines such dynamics through the categories—avant-garde, experimental, modern, or postmodern—that have at one point or another been attributed to Ríos’s writing, and which have historically been employed to designate the strange, the unreadable, and, in general, the Other in a literature that, critically speaking, has found its degree zero in costumbrista realism. On this basis, in this doctoral work—the first conducted in Spain devoted exclusively to Ríos’s oeuvre—we have argued that, beyond its supposed affiliation with the avant-garde, the experimental, the modern, or the postmodern, Ríos’s work is a paradigmatic example of the contemporary, allowing us to question both the use of these categories and the philosophy of history that underlies them. To the conception of a linear and progressive history, Ríos opposes that of a tradition following a spiral trajectory, marked by returns and contrasts.

# metadata.dc.source[].value
Tesis Doctorals - Departament - Filologia Hispànica, Teoria de la Literatura i Comunicació

# metadata.dc.title[].value
Otra modernidad posible: La escritura en espiral de Julián Ríos (1968–2025)