# name
Teoria transcendental de la consciència i filosofia de la ment

# metadata.dc.contributor.other[].value
Universitat de Barcelona. Departament d'Història de la Filosofia, Estètica i Filosofia de la Cultura

# metadata.dc.description.abstract[].value
[cat] El tema d’aquesta tesi doctoral és l’actualitat d’un model filosòfic inspirat   en la filosofia transcendental de Kant. En el capítol 1 identifico dos macro- models hegemònics en la discussió contemporània, realisme cientista i construccionisme social, i apunto com el debat entre ells es manifesta com  a conflicte improductiu, en particular en la ciència cognitiva i en l’ètica. Plantejo l’oportunitat d’un model transcendental, alternatiu als esmentats, com a eina conceptual vàlida per a enfrontar els reptes contemporanis (societat tecnològica, crisi ecològica i globalització). En el capítol 2 aprofundeixo en el concepte de model, que relaciono amb la nostra representació del món i de nosaltres mateixos. D’aquí la necessitat de la filosofia com a un tipus peculiar de treball amb models, atent a llur naturalesa representativa, que qüestiona i modifica supòsits bàsics dels models intuïtius i científics. A partir d’un cert grau de generalitat i  abstracció, un macro-model filosòfic equival a un paradigma en el sentit de Kuhn. En aquest context, defineixo la filosofia transcendental com a emfasitzant la relació especial del macro-model filosòfic de la realitat amb el model filosòfic de la ment.

El capítol 3 és un recorregut per l’evolució del pensament de Kant en el seu context dialògic, des de les primeres obres fins la KrV. Ressegueixo sobretot dues qüestions centrals, íntimament relacionades, en aquesta evolució: 1) la superació del dilema entre metafísica escolar i empirisme, que culminarà en la deducció transcendental de les categories i el Sistema dels principis, i 2) l’elucidació de la relació de lògica i experiència, lògica formal i transcendental, en la deducció metafísica. Situo el  desenvolupament d’aquestes qüestions en dos marcs interpretatius més generals. 1) Entendre l’evolució de Kant com el pas d’un projecte precrític, l’intent de compatibilitzar una metafísica leibnitziana modificada amb la ciència newtoniana, a l’abandonament d’aquest projecte, que el condueix a la filosofia transcendental. 2) Concebre aquest gir crític com un modelatge filosòfic de ment i món, del qual en resulta una profunda transformació de les concepcions de la representació i la consciència hegemòniques.


 
En el capítol 4 descric el model de la ment de Kant a la KrV com a un model epigenètic, pel qual el coneixement és fruit de la interacció de dues facultats bàsiques, sensibilitat i enteniment. L’enteniment és una facultat de jutjar, que inclou la formació i ús conceptes, subsumir objectes  de  la intuïció sota aquests conceptes (Judici), i combinar-los en sil·logismes (raó). La sensibilitat és la capacitat (receptivitat) de rebre impressions sensibles, que estimulen l’activitat unificadora de l’enteniment, i de ser afectada per aital activitat. La imaginació transcendental, la facultat mitjancera entre enteniment i sensibilitat, és l’efecte de l’activitat de l’enteniment en la sensibilitat. Així, fa possible que les formes lògiques que adopta l’activitat  de l’enteniment i que li permeten relacionar-se amb objectes,  guiïn  la síntesi de la multiplicitat sensible de manera que pugui ser analitzada en conceptes, i aquests conceptes subordinats a d’altres conceptes, combinats en judicis i sil·logismes en un sistema del coneixement. La modelització recolza en el caràcter sui generis del Jo de l’apercepció transcendental, entre fenomen i noümen, que permet fer-ne l’objecte d’una reflexió sobre condicions de possibilitat de l’experiència en la subjectivitat (un model filosòfic de la ment), però no incloure’l en un model materialista o funcionalista en el sentit de la IA contemporània.

En el capítol 5 comparo el model transcendental proposat al Capítol 4  amb el neokantisme d’Ernst Cassirer, alhora com a proposta filosòfica i com a interpretació de Kant. Argumento que l’avantatge del primer model és que manté l’equilibri de Kant entre sensibilitat i enteniment, receptivitat i activitat, i la seva distinció igualment fonamental entre lògica i experiència, lògica formal i transcendental. Situo aquesta comparació en relació al debat contemporani sobre l’existència de contingut mental no-conceptual, i la interpretació de la posició de Kant sobre aquesta qüestió.

# metadata.dc.description.abstract[].value
[eng]  The subject of this doctoral thesis is the contemporary relevance of a philosophical model inspired in Kant’s transcendental philosophy. In Chapter
1 I identify two dominant models in the current theoretical landscape, scientific realism and social constructionism, and describe the conflict between them as sterile, in particular in cognitive science and ethics. I then argue for the opportunity of a transcendental model, as an alternative to both and a sound conceptual device for dealing with contemporary issues (technological divide, ecological crisis and globalization). In Chapter 2 I examine the concept of a model, with respect to our representation of the world and of ourselves. I point out the need for philosophy as a peculiar  kind of work with models, focused in their representative nature and that challenges basic assumptions of intuitive and scientific models. From a certain level of generality and abstraction on, a philosophical macromodel is a paradigm in Thomas S. Kuhn’s sense. Then I define transcendental philosophy by its emphasis on the crucial link between the philosophical macromodel of reality and the philosophical model of the mind.

Chapter 3 summarizes the evolution of Kant’s thought in its dialogical context, from his early works up to the Critique of Pure Reason. My discussion focuses on two crucial and closely related themes in that evolution: 1) the overcoming of the dilemma between Leibniz-Wolff metaphysics on the one hand and Empiricism on the other, that culminates in the Transcendental Deduction of the Categories and the System of Principles of the first Critique, and 2) the attempt to clarify the relation of logic and experience, of formal and transcendental logic, in the Metaphysical Deduction. I place the analysis of both questions in the wider context of two interpretative frameworks: 1) the construal of Kant’s development as the maturation of a Pre-critical Project, an attempt to combine a modified Leibnizian metaphysics with Newtonian science in a coherent worldview, and the departure from that Project leading to critical philosophy; 2) the conception of this critical turn as a philosophical modeling of mind and world, one that resulted in a radical revision of the dominant views on representation and consciousness.
 
In Chapter 4 I describe Kant’s model of the mind in the first Critique as an epigenetic model, according to which cognition emerges from the interplay of two basic faculties, sensibility and understanding. Understanding is a capacity to judge, and includes concept formation and use, subsuming the objects of intuition under those concepts (Judgment) and combining the resulting judgements in syllogisms (Reason). Sensibility is the capacity of receiving sense impressions, which stimulate the understanding’s unifying activity, and of being affected by that activity. Transcendental imagination, the mediating faculty between understanding and sensibility, is the effect of the understanding’s activity on sensibility. It enables the logical forms adopted by this activity to guide the synthesis of the sensible manifold in a way that it can be further analyzed in concepts, and those concepts connected to other concepts in judgements and syllogisms in a system of knowledge. The modeling itself rests on the unique nature of the I of Transcendental Apperception, between phenomenon and noumenon, construed as a suitable object of a reflection on the conditions for the possibility of experience in subjectivity (a philosophical model of the mind), but not a materialist or functionalist model in the sense of contemporary AI. Finally, in Chapter 5 I compare the transcendental model of Chapter 4 with Ernst Cassirer’s Neokantianism, both as a philosophical proposition and an interpretation of Kant’s thought. I argue that the main advantage of the former in both counts is that it preserves Kant’s critical balance between sensibility and understanding, receptivity and activity, and his equally fundamental distinction of logic and experience, formal and transcendental logic. I present this argument against the background of recent discussions about the existence of non-conceptual mental content, and interpretative issues regarding Kant’s position on that matter.

# metadata.dc.source[].value
Tesis Doctorals - Departament - Història de la Filosofia, Estètica i Filosofia de la Cultura

# metadata.dc.title[].value
Teoria transcendental de la consciència i filosofia de la ment